Halihó! :)
Szeretitek a focit? Azon belül a német focit? Netalán a BVB Dortmundnak szurkoltok? És néhanapján megnézitek az ott játszó srácokat? Pont Marco Reust? És az eligazolt Mario Götzét?
Ha IGEN, akkor gyertek és nézzetek be az új blogunkba: http://il-dortmund.blogspot.hu/
Milliócsók: Lara és Pinkie
2013. június 18., kedd
2013. április 27., szombat
Ten
Niall szemszög
Lejöttünk a színpadról. Fülig ért a szánk, mindent
beleadtunk. Letörölhetetlen vigyorral az arcomon ültem le a srácok mellé a
backstage-ben. Simon azt mondta nyerhetünk, és most tényleg láttam erre esélyt,
és akartam is. Meg akartam nyerni Faithnek. Megígértem neki, és most lehetőségem
van rá. Úgy hiányzott, hogy már szinte fizikai fájdalmat éreztem, hogy nem
lehetek vele. De tudtam, hogy néz a TV-ben, szóval az legalább picit olyan
mintha velem lenne, bár elég paradox módon. Végül Louis megunta az üldögélést,
és böködni kezdte Harryt, aminek az lett a vége, hogy elkezdtek rohangálni és
visítozni. Ahogy szoktak. Én pedig elindultam keresni valami kaját. Már a
büféből jöttem visszafelé, három szendviccsel és egy csokival, miközben azon
gondolkoztam, hogy Faith miért nem hívott még. Eddig mindig szinte azonnal
felhívott. Ekkor rezegni kezdett a mobilom. Mosolyogva vettem fel és szóltam
bele.
- Hali Nuts! Már azon gondolkoztam, hogy mi lehet veled…
- Niall, Sarah vagyok. Azért hívlak mert … - elcsuklott a hangja és ettől megrémültem. Ha Faith anyukája a sírással küszködik, akkor baj van. Baromi nagy baj. Beléptem a fiúkhoz, és Sarah sokadik próbálkozásra befejezte a mondatát. Döbbenten meredtem magam elé, éreztem, hogy a lábaim cserben akarnak hagyni.
- Mi a baj Niall? – kérdezte Liam – Úgy nézel ki mint aki szellemet látott.
- Faith-nek balesete volt – nyögtem ki.
- Hali Nuts! Már azon gondolkoztam, hogy mi lehet veled…
- Niall, Sarah vagyok. Azért hívlak mert … - elcsuklott a hangja és ettől megrémültem. Ha Faith anyukája a sírással küszködik, akkor baj van. Baromi nagy baj. Beléptem a fiúkhoz, és Sarah sokadik próbálkozásra befejezte a mondatát. Döbbenten meredtem magam elé, éreztem, hogy a lábaim cserben akarnak hagyni.
- Mi a baj Niall? – kérdezte Liam – Úgy nézel ki mint aki szellemet látott.
- Faith-nek balesete volt – nyögtem ki.
*
A következő másfél órából nem fogtam fel sok mindent. A fiúk
próbáltak nyugtatni, de nem nagyon ment nekik. Mivel Sarah nem mondott mást,
csak, hogy Faith kórházban van, nem tudtam mi történt pontosan, ideges voltam
és a sírás határán voltam. Nem engedték, hogy azonnal hazamenjek, meg kellett
várni az eredményhirdetést. Úgy mentem fel a színpadra a fiúkkal, hogy már nem
érdekelt az se, ha nyerünk. Egy végtelen pillanatig azonban megint mindent
kitöltött a fejemben a lehetőség, hogy valóra válik az álom. Aztán hirtelen
vége lett. Nem nyertünk. Azt hiszem sírtam, túl sok volt ez már.
- Most már mehetek Faith-hez? – ez volt az első kérdésem miután ismét a backstage-ben voltunk. Simon bólintott, én pedig elbúcsúztam a fiúktól. Arra emlékszem csak, hogy Loui megölelt és nagyon határozottan azt mondta, hogy Faith-nek nincs semmi baja. Szerettem volna hinni neki.
Taxiba ültem és órákon keresztül néztem ki az ablakon, és próbáltam nem gondolni semmire. Sikerült. Teljesen üres volt a fejem. Mikor kiszálltam a kórháznál, nehéz volt összeszednem magam. Beléptem, és Sarah már várt az információs pult mellett.
- Hogy van? – kérdeztem azonnal, mikor megöleltem a könnyes szemű nőt.
- Nincs magánál. Peternek eltört a karja, de Faith… A feje… Az orvosok azt mondják, valószínűleg kóma – mondta szaggatottan miközben büdös, fertőtlenítő szagú folyosókon mentünk végig.
- Az mit jelent?
- Nem tudjuk. Nem tudják, mennyire sérült, vagy, hogy mikor tér magához.
Nem értettem. Mi az, hogy nem tudják?! Hát nem azért vannak itt, hogy tudják?! Mégis mi a jó francot csináltak eddig?! Több mint 4 órája hívott fel Sarah, és azóta nem tudták kitalálni, hogy mi történt az én pici Nuts-ommal? Beléptünk egy kórterembe, és ott feküdt Faith. Csövek lógtak belőle, maszk volt rajta, horzsolások borították mindenhol és a fején hatalmas kötés volt. Törékenynek és kicsinek tűnt. Elszorult a szívem, hogy ilyen állapotban kell látnom őt. Szörnyen éreztem magam, és idegesen letöröltem egy könnycseppet.
- Bemehetek hozzá?
- Persze – megszorította a vállamat, és mögöttem belépett a szobába. Odaültem Faith ágya mellé és csak néztem. Néztem az arcát, rettegtem. Mi lesz, ha nem jön rendbe? Mi van, ha Loui tévedett? Odaültem az ágya mellé, és óvatosan megfogtam apró kezét. Megsimogattam az ujjait és mikor Sarah megigazította a takaróját és kiment, megengedtem magamnak, hogy sírjak.
- Most már mehetek Faith-hez? – ez volt az első kérdésem miután ismét a backstage-ben voltunk. Simon bólintott, én pedig elbúcsúztam a fiúktól. Arra emlékszem csak, hogy Loui megölelt és nagyon határozottan azt mondta, hogy Faith-nek nincs semmi baja. Szerettem volna hinni neki.
Taxiba ültem és órákon keresztül néztem ki az ablakon, és próbáltam nem gondolni semmire. Sikerült. Teljesen üres volt a fejem. Mikor kiszálltam a kórháznál, nehéz volt összeszednem magam. Beléptem, és Sarah már várt az információs pult mellett.
- Hogy van? – kérdeztem azonnal, mikor megöleltem a könnyes szemű nőt.
- Nincs magánál. Peternek eltört a karja, de Faith… A feje… Az orvosok azt mondják, valószínűleg kóma – mondta szaggatottan miközben büdös, fertőtlenítő szagú folyosókon mentünk végig.
- Az mit jelent?
- Nem tudjuk. Nem tudják, mennyire sérült, vagy, hogy mikor tér magához.
Nem értettem. Mi az, hogy nem tudják?! Hát nem azért vannak itt, hogy tudják?! Mégis mi a jó francot csináltak eddig?! Több mint 4 órája hívott fel Sarah, és azóta nem tudták kitalálni, hogy mi történt az én pici Nuts-ommal? Beléptünk egy kórterembe, és ott feküdt Faith. Csövek lógtak belőle, maszk volt rajta, horzsolások borították mindenhol és a fején hatalmas kötés volt. Törékenynek és kicsinek tűnt. Elszorult a szívem, hogy ilyen állapotban kell látnom őt. Szörnyen éreztem magam, és idegesen letöröltem egy könnycseppet.
- Bemehetek hozzá?
- Persze – megszorította a vállamat, és mögöttem belépett a szobába. Odaültem Faith ágya mellé és csak néztem. Néztem az arcát, rettegtem. Mi lesz, ha nem jön rendbe? Mi van, ha Loui tévedett? Odaültem az ágya mellé, és óvatosan megfogtam apró kezét. Megsimogattam az ujjait és mikor Sarah megigazította a takaróját és kiment, megengedtem magamnak, hogy sírjak.
*
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhbTy3TzzS9WyQkGwlWK1Y9gDaBjeSKqni2ZIRyKQuPzEh2rHluHFo7LZ0A57yV1M9hinF3fsH2-yKUl-hlFC6aTJs2SBP909KdchDA5hVBcngFLc0eaAG71De9GaLbnsu-rMKw2v0LDxc/s320/Ginny_gardner_large.jpg)
- Faith – ismételtem meg. Rám nézett, de olyan tekintettel, amit még soha nem láttam a szemeiben. Félelemmel nézett rám. Sarah jött be gyorsan, és egyből mellé lépett.
- Kislányom!
- Anya.
- Hogy érzed magad?
Faith pislogott, mintha próbálta volna eldönteni, hogy hogyan is érzi magát.
- Fáj a fejem – mondta rekedten.
- Nincs semmi baj kicsim, mindjárt hívok egy orvost vagy valakit. Addig Niall itt marad veled, jó?
- Kicsoda? – kérdezte most ő.
- Hát én. Niall.
- Ki vagy te? – azt hiszem abban a pillanatban dőlt össze a világ körülöttem. Faith nem tudja ki vagyok. Nem emlékszik rám? Rám?
- Én vagyok … - nem tudtam mit is mondhatnék. Hogy a szerelmed vagyok? Hogy a barátod vagyok? Hogy a fiú vagyok, aki imádja a mogyoró illatodat, és akit egyetlen mosollyal le tudsz venni a lábáról? – Szólok egy orvosnak, te maradj itt – mondtam Sarahnak. Bólintott, és szomorúan nézett rám. Az első szembejövő orvossal közöltem, hogy Faith magához tért, és visszatértem a kórteremhez. Nem mentem be, de hallottam, hogy Sarah elmond mindent az orvosnak, aki gondterhelten ráncolta a homlokát. Mondott valamit Faith anyukájának, aztán kijött hozzám.
- Sajnálom fiatalember, úgy tűnik Faith amnéziában szenved. Nem tudjuk mennyi idő esett ki az emlékezetéből, de legyen türelemmel. Ha minden jól megy, talán egyszer emlékezni fog magára. Lehet, hogy csak pár nap, de lehet, hogy hetek, vagy hónapok, sőt… Sajnos, itt én sem tehetek többet – nézett rám őszinte sajnálattal az idősödő férfi. Bólintottam, nem tudtam beszélni. Csak néztem az ágyban fekvő Faith-t, aki egy napja még az enyém volt, most pedig azt se tudja ki vagyok.
Faith pislogott, mintha próbálta volna eldönteni, hogy hogyan is érzi magát.
- Fáj a fejem – mondta rekedten.
- Nincs semmi baj kicsim, mindjárt hívok egy orvost vagy valakit. Addig Niall itt marad veled, jó?
- Kicsoda? – kérdezte most ő.
- Hát én. Niall.
- Ki vagy te? – azt hiszem abban a pillanatban dőlt össze a világ körülöttem. Faith nem tudja ki vagyok. Nem emlékszik rám? Rám?
- Én vagyok … - nem tudtam mit is mondhatnék. Hogy a szerelmed vagyok? Hogy a barátod vagyok? Hogy a fiú vagyok, aki imádja a mogyoró illatodat, és akit egyetlen mosollyal le tudsz venni a lábáról? – Szólok egy orvosnak, te maradj itt – mondtam Sarahnak. Bólintott, és szomorúan nézett rám. Az első szembejövő orvossal közöltem, hogy Faith magához tért, és visszatértem a kórteremhez. Nem mentem be, de hallottam, hogy Sarah elmond mindent az orvosnak, aki gondterhelten ráncolta a homlokát. Mondott valamit Faith anyukájának, aztán kijött hozzám.
- Sajnálom fiatalember, úgy tűnik Faith amnéziában szenved. Nem tudjuk mennyi idő esett ki az emlékezetéből, de legyen türelemmel. Ha minden jól megy, talán egyszer emlékezni fog magára. Lehet, hogy csak pár nap, de lehet, hogy hetek, vagy hónapok, sőt… Sajnos, itt én sem tehetek többet – nézett rám őszinte sajnálattal az idősödő férfi. Bólintottam, nem tudtam beszélni. Csak néztem az ágyban fekvő Faith-t, aki egy napja még az enyém volt, most pedig azt se tudja ki vagyok.
2013. április 14., vasárnap
Nine
Hali! Nos, ez egy nagyon rövid, kis átvezető fejezet lett egy érdekes szemszögből :) Reméljük tetszeni fog! Viszont az előző fejezethez megint nem kaptunk egyetlenegy kommentet sem :( Ennyire nem tetszik Nektek, amit írunk?
Csak
néztem Hazelt. Nem értem, hogyan lehet ez. Egy ilyen lány Niallhez
költözik. Nem mintha Niall nem lenne elég jó hozzá, még talán
szereti is, de..
Hazel
mogyoróbarna haja lágyan omlott le a vállaira, és ahogy nevetett
néhány tincs előre ugrándozott. Annyira szívesen érintettem
volna meg, pusziltam volna bele a hajába. Magamba szívni azt az
isteni illatát.
Mosolyogva
gondoltam vissza rá, hogy mikor megöleltem milyen jó illata volt.
Hirtelen egy kéz lengett az arcom előtt.
-
Harry, itt vagy? - mosolygott rám Hazel, miután leeresztette a
kezét előlem. Néztem, ahogy a combjára teszi és megigazítja a
nadrágját rajta. Alig bírtam visszafogni magam, hogy ne tegyem rá
az én kezemet az övére. Vonzottak azok a finom manikűrözött
kezek.
-
Harry - hallottam újra a csilingelő hangját. Kezeiről
felpillantottam az arcára.
-
Bocsi, elbambultam - mosolyodtam el, kinéztem a taxi ablakán.
Ismerős táj került a szemeim elé. - Álljon meg, itt jó lesz -
szóltam a sofőrnek, majd kiszálltunk mindketten az autóból
Hazellel. Sikerült végre elcsalnom őt a már Niall-el közös
otthonából, hogy tartsunk egy Harry-Hazel napot. Niall morogva
vette tudomásul, hogy elloptam barátnőjét egy kis időre, de nem
tudott mit tenni. Csak remélheti, hogy tartom a számat.
-
Először oda - mutattam egy az utca végén lévő apró étteremre.
- Gondoltam kajás vagy.
-
Hát tudnék enni - vigyorgott rám - Egész kis aranyos hely -
nézett körbe, amikor beléptünk. Én is szerettem az éttermet.
Valamelyik átbulizott éjszaka találtam rá, amikor rám tört az
éhség.
-
Szerintem is. Nézd, ott a sarokban van egy hely - tettem a vállaira
a kezeimet és mutattam meg neki az irányt.
*
-
Harry! - kiabált utánam Niall, mikor a színpadról rohant le.
Lassan lépkedtem a pihenőnk felé, hogy a szőke barátom
utolérjen. Sejtettem, hogy miért jön utánam. Mielőtt beléptem
volna az ajtón, akkor lépett mellém.
-
Beszélni szeretnék veled - jelentette ki egyszerűen, majd becsukva
előttem az ajtót elzárta előlünk Louis-ék vidám nevetését.
-
Miről? - dőltem végül neki a falnak. Niall arcán látszott, hogy
dulakodik saját magával. Pár percig csendben maradtunk, és
vártam, hogy Niall mondjon valamit.
-
Még nem mondott igent nekem. És elfogom vinni valahová.
-
Harry, kérlek, fontos nekem Hazel - Hirtelen felé fordítottam a
fejem, amire rémült arckifejezés ült az arcára. Nem akartam
bántani Niallt, hisz ő volt az egyik legjobb barátom, de ő
bántotta Hazelt, ami nem igazán tetszett.
-
Elhiszem Niall. Nem akarok neked rosszat, tényleg - paskoltam meg a
hátát - De Hazel a barátom, és baráti napot tartanánk. Soha nem
kezdenék ki vele, hisz a barátnőd.
Niall
arcán megjelent egy mosoly és hálásan megölelt. Fejemmel
biccentve mutattam, hogy csatlakozzunk Louisék társaságához.
-
Na mi van mackók, megvolt a nagy lelkizés? - ugrott elénk Louis
vigyorogva, amint beléptünk az ajtón. Niall elosonva Louis kitárt
karjai között leült Liam mellé, míg én ott maradtam a kérdések
kereszttüzében
×
Hazel nevetése visszhangzott az egész utcában, ahogy sétáltunk. Néhányan megfordultak utánunk és mosolyogva figyelték, ahogy lépkedtünk egymás mellett.
-
Ez egyáltalán nem vicces - jegyeztem meg a sértődöttet játszva,
miután kinevetett.
-
De igen - kapaszkodott meg a vállamba - Nem is értem miért nem
hallottam még, hogy milyen ajándékokat kaptok.
Felkaptam
a fejem a mondatára és érdeklődve figyeltem. Hazel a cipőjét
nézte mosolyogva és egy kavicsot görgetett maga előtt.
-
Niall nem mesél ilyeneket? - kérdeztem tőle, mire megrázta a
fejét és barna tincsei körbetáncolták az arcát.
-
Nem nagyon, ritkán mesél a bandáról meg úgy mindenről.
-
De miért? - érdeklődtem tovább. Megálltunk egy pad előtt és
leültünk rá mindketten, hogy kényelmesebben tudjuk tovább
folytatni a beszélgetést.
-
Nem tudom. Lehet, hogy elnyomom? - nevette el a kérdése végét -
Mert én mindig sokat beszélek, és egészen úgy tűnik, mintha
érdekelné. Sőt, még vissza is kérdez és néha magától
érdeklődik. Szerinted elnyomom?
-
Nem hiszem - mosolyodtam el a feltételezésén - Niall nem olyan
fajta, akit el lehetne nyomni. Igazán beszédes típus.
-
Nekem ez nem tűnt fel hat hónap alatt - motyogta Hazel zavarában -
Velem mindig olyan csendes és visszahúzódó, alig mesél valamit.
-
Ez viszont fura. Próbáltál már beszélni vele erről?
-
Persze, csak mintha menekülne az ilyen témák elől, így nem
erőltetem.
-
Értelek, én beszélnék vele. Szerintem biztos fontos dolgot nem
akar elmondani - magyaráztam neki.
-
Te tudsz valamit! - kiáltott fel hirtelen Hazel, amitől egy kicsit
meginogtam a pad tetején. Hevesen megráztam a fejem, és próbáltam
nem rá nézni. Hazel acélos tekintete azonban szinte belém látott.
-
Én nem, semmit. Tényleg.
-
Harry, mit nem akar elmondani nekem Niall?
-
Csak annyit, hogy félénk a lányokkal kapcsolatban - próbáltam
összehozni valami ép indokot, de Hazel pillantása még mindig éles
volt.
-
Nem mondod? Rémlik, hogy jöttem össze Niallel. De úgy érzem
hazudsz - jelentette ki határozottan, ami nagyon megdöbbentett.
Hazelt egy nyugodt, szelíd lánynak ismertem, most pedig elég
határozottnak tűnik. Úgy érzem, ezt az oldalát Niall sem ismeri.
-
Nem hazudok - kezdtem, de pillantása belém fojtotta a szavakat - Na
jó, hazudok.
-
Akkor, kérlek, mesélj el mindent - tért vissza Hazel a kedvesebbik
hangnemére.
-
Szóval Niall...
2013. április 1., hétfő
Eight
Halihó! :) Kellemes húsvéti ünnepeket Nektek! :) És mellé jó olvasást! :)
Niall
Faith
mellettem feküdt az ágyon. Hosszú haja szanaszét volt a párnán.
Egy tincset az ujjaim közé fogtam és vidáman csavargatni kezdtem.
-
Hogy csinálod, hogy a hajadnak is mogyoró illata van? - csókoltam
meg a feje búbját, mire ő felkuncogott.
-
Biztos a túl sok mogyoró evés miatt - jegyezte meg, majd hasra
fordult és úgy nézett rám. - Hamarosan szupersztár leszel,
Niall.
-
Kicsit túlzásnak vélem a szupersztár dolgot - vigyorogtam rá.
-
Rajongani fognak a szöszi buksidért és az édes pofidért -
böködte meg ujjával az arcom.
-
És mind hiába, hisz te már lefoglaltál magadnak - kaptam a
számmal ujjai után.
-
Ha csak el nem felejtesz - Erre a mondatára felkaptam a fejemet.
Remélem csak viccelt.
-
Téged lehetetlen elfelejteni. Már csak azért is, mert egyetlen
lánynak sincs olyan finom illata, mint neked - motyogtam neki,
miközben visszadőltem a párnámra. Faith mosolyogva fölém
hajolt.
- A
mogyoróra gondolsz?
-
Én már csak Faith-illatnak hívom. Holnap indulunk Harryékhez. Ő
a göndör tudod..
-
Aki mellettünk állt, nem? - bólintottam - Ott lesztek öten
srácok?
-
Igen, sajnálom előre a családját - feleltem vigyorogva - Utána
még két napra hazajövök.
-
Ajánlom is. A szupersztárom hiányozni fog ám - csókolt meg. -
Erről jut eszembe, én szeretném megkapni az első autogrammot,
amit adsz.
Felállt
az ágyból és a fiókból kihalászott egy papírt és egy tollat.
Visszajött mellém, majd odanyújtotta.
-
Mit írhatok rá? - kérdeztem tőle vidáman. Törökülésben ült,
és a füle mögé tűrte az egyik hajtincset, és kicsit gondolkodva
válaszolt.
- A
legelső rajongódnak, Faith-nek - mondta, én pedig sebesen írni
kezdtem a papírra. A végére odafirkantottam a nevem, és odaadtam
Nutsnak.
Végigfutatta
rajta a szemét, majd játékosan a vállamba ütött.
-
Idióta - motyogta, s közelebb hajolva megcsókolt és eldöntött
az ágyon. A papír a kezéből kihullott, amire szálkás betűimmel
ez volt írva: Gyönyörű vagy, Nuts.
×
Most
az egyszer úgy gondoltam ideje lenne nekem felkelteni Faith-t.
Anyának szóltam még tegnap este, hogy időben fel kéne keltenie
engem, hogy még azelőtt odaérjek, hogy a szőke szépségem
felkelne. Útközben beugrottam egy pékséghez, és vettem neki is
és magamnak is reggelit. A zacskóval a kezemben vidáman fordultam
be az utcájukba.
-
Nuts, hoztam reggelit - susogtam halkan belépve a szobába. Teljes
sötétség honolt az apró szobában, így nagy nehezen bukdácsolva
eljutottam Faith ágyáig. Az éjjeli szekrényre leraktam a
péksüteményes zacskót. Nuts alvó alakja fölé hajoltam és az
arcát kezdtem puszilgatni. Apró sóhaj hagyta el ajkait.
-
Jó reggelt, Niall!
Szemeit
még nem nyitotta ki, de mosolyra húzódott a szája. Egy kedveskedő
jóreggelt csókot nyomtam rá.
-
Neked is Faith! Nem vagy éhes? - És végre láttatni engedte
ragyogó kék szemeit.
-
Neked nem Harryékhez kéne menned? Ismerkedni a bandatársaiddal? -
ült fel az ágyban, és nekem döntötte a fejét.
-
Annyi időm van, hogy a barátnőmmel reggelizzek és esetleg vele
töltsem a délelőttöm, ha neki nincs kifogása.
-
Várj, meg kell kérdeznem tőle - vigyorodott el, s közben a
zacskóért nyúlt. - És mi finomat hoztál a barátnődnek
reggelire?
-
Hát úgy mindent. Gondoltam az én pocakomra is - simogattam meg az
említett részem, mire Faith felnevetett.
-
Nehogy éhen maradj, Niall. A végén elfogysz nekem, és nincs ki
szeressen.
-
Fél perc alatt rád szállnának a pasik, ha nem lennék.
-
De szerencsére itt vagy, és senki sem száll rám - mosolyodott el.
Ráhajoltam az ajkaira és mohón ízlelni kezdtem édes ajkainak
ízét.
×
-
Niall! Figyelj, dobom - hallottam meg tőlem fél méterről Harry
hangját. Odasétált mellém, majd egy jól irányzott dobással a
nyitott számba dobta a sütit, ami a kezében volt.
-
Szép volt - tapsolt meg minket Liam, aki bézsszínű kanapén
elterülve nézte végig a mutatványunkat. A másik két srác
egy-egy fotelt foglalt el a nappaliban. Harry anyukája szánt meg
minket egy kis sütivel, miután a tábor után hozzájuk mentünk.
A
fiúkkal egyből megtaláltuk a közös hangot és egész jól
összebarátkoztunk. Még ha nem is érünk el majd nagy sikereket,
akkor is örülök, hogy összekerültem velük.
-
Na még egyet - mondtam a göndör hajú srácnak, és már tátottam
is a számat.
-
Még mit nem! Megeszed így az összeset - húzta magához a sütis
tálat, mint egy kisgyerek a játékát. Körbenéztem a nappaliban,
mindannyian kiterülve voltunk a sok édességtől már, alig bírtunk
moccanni.
-
Csak egyet - néztem rá, majd megrázta a fejét. Végül süti
nélkül én is a tv-hez fordultam a többiekhez hasonlóan. Valami
idétlen műsor ment benne, de nem igazán volt kedve senkinek
felállnia a távirányítóért, hogy elkapcsoljon. Hirtelen valami
fejbe talált, és Harry vigyorából arra következtettem, hogy
mégis csak megajándékozott a süteménnyel. Mielőtt
visszadobhattam volna, a telefonom kezdett csörögni.
-
Szia Nuts! - vettem fel vidoran a mobilomat, mire mind a négy srác
közelebb húzódott hozzám. - Hogy vagy? Minden rendben?
Mielőtt
Faith válaszolhatott volna, Liamék egyszerre kiabáltak bele a
telefonba, hogy üdvözöljék a barátnőmet. Faith nevetése
teljesen elbűvölt, s így alig eszméltem fel rá, hogy Louis
pillanatok alatt kiszedte a kezemből a telefont.
-
Szia Nuts! Nuts-nak hív Niall nem? - kezdett bele a beszélgetésbe.
Én addig türelmesen leültem Zayn mellé - Ja, amúgy Louis vagyok.
Bár azt hiszem láttuk egymást.
Jó
negyed óráig elbeszélgettek, és néha-néha Harry is vidáman
kurjongatott bele.
-
Visszaadom a lovagodat, ha gondolod. Vigyázunk ám rá! - mondta,
majd belecuppogott a telefonba és átnyújtotta nekem.
Azzal
a mozdulattal, hogy elvettem tőle, felálltam és kimentem a
teraszra.
-
Hiányzol - suttogtam bele a telefonba. Faith néhány pillanatig
csendben maradt, majd beleszuszogott a telefonba.
-
Te is nekem. De a fiúk biztosan elszórakoztatnak - hallottam a
hangján, ahogy mosolygott. Jó volt hallgatni őt, ahogy mesélte,
hogy mi van otthon. Már most honvágyam volt, fogalmam sincs mi
lesz, ha esetleg sikerül bejutnunk.
2013. március 29., péntek
Seven
Halihó! Picit késve, de megérkezett a 7. rész :) Reméljük tetszeni fog! :) És a következőt valószínűleg a nyuszi hozza! Csók: Lara és Pinkie
U.i: És köszönjük a kommenteket! És a feliratkozókat! Imádunk Titeket!
U.i2: Amit Niall mondd a vége felé(dőlt betűkkel írva), megtalálható EBBEN a videóban. (5:44-nél)
U.i: És köszönjük a kommenteket! És a feliratkozókat! Imádunk Titeket!
U.i2: Amit Niall mondd a vége felé(dőlt betűkkel írva), megtalálható EBBEN a videóban. (5:44-nél)
Niall
Több,
mint egy hét telt el azóta, hogy voltam a válogatón, és akkor
igent mondtak. Holnap kezdődik a tábor, ahol megfelelően kéne
teljesíteni. De nem igazán érzem késznek magam rá, és arra sem,
hogy itt hagyjam a családom és Faith-t. Faith tartja bennem a
lelket. Ránéztem alvó alakjára, arcából kisöpörtem egy szőke
tincset és megpusziltam. A mozdulatomra elkezdett mocorogni,majd
felém fordulva kinyitotta szemeit.
-
Mióta vagy fenn? -kérdezte, miközben hatalmasat nyújtózkodott.
-
Nem rég keltem én is - nyomtam homlokára egy puszit, mire közelebb
húzódott hozzám. Lehelete csiklandozta a nyakam.
-
Megint amiatt izgulsz, igaz? - Nem válaszoltam neki. De így is
tudta a választ. Felsóhajtva simogatni kezdtem a hátát.
-
Niall - szuszogta, majd kezeinket összekulcsolta. - Már
megbeszéltük nem? Elmész a táborba és amennyire csak tudsz,
teljesítesz. Nem baj, ha nem sikerül, akkor majd megpróbálod
később.Szóval megígéred nekem, hogy ma már nem és holnap sem
idegeskedsz emiatt?
-
Csak akkor, ha itt maradsz addig velem.
-
El sem mennék innen - vigyorodott el.
-
Annyira örülök, hogy itt vagy - mondtam, miközben belepusziltam a
hajába. Csendesen feküdtünk az ágyban összebújva, csak a
lélegzetét hallottam. Annyira megnyugtató volt mellette lenni, és
érezni a mogyoróillatát. Eszembe jutott, hogy adtam neki a Nuts
becenevet.
-
Minek örülsz ennyire? - érdeklődött mosolyom tárgya iránt.
Tovább mosolyogva megráztam a fejemet. Faith próbált mérges
arcot vágni, de nem nagyon ment neki, amitől még szélesebb lett a
mosolyom, ő pedig egyre kíváncsibb volt.
-
Most tényleg nem mondod el?
-
Nem ám - pusziltam meg, mire durcásan elfordult tőlem. A vállától
indulva apró csókokat lehelgettem bőrére egészen a nyakáig,
ahol felkuncogott és végre vissza fordult hozzám.
-
Na mondd már Niall!
-
Csak eszembe jutott, hogy kaptad a beceneved.
-
Akkor tartottunk mogyoróevő-versenyt, nem? Olyan rég volt már,
nem is emlékszem - nevetett fel.
-
Én arra nem emlékszem. Csak, hogy valami mesét néztünk. Talán
Scooby-doot.
-
Dehogy! Abban az időszakomban azt nem szerettem - ült fel az
ágyban. Mosollyal az arcán nézett az ablakon ki, közben hümmögve
gondolkodott.
-
Akkor volt az a korszakod, hogy Faith csak befonott hajjal
mutatkozik?
-
Igen - nevetett fel. Úgy tűnik emlékszik arra ő is, hogy engem
kényszerített, hogy fonjam be a haját.
-
Akaratos kislány voltál - jelentettem ki neki, mire gyöngyöző
kacaja betöltötte az egész szobát.
-
Kár tagadnom - bújt oda hozzám - Szerintem amúgy Tom és Jerryt
néztünk. És te felháborító módon megdobtál mogyoróval!
-
Te dobtál meg engem. Én enni akartam a mogyorót!
-
Utána ehettél eleget - mondta, amire felállt a hátamon az összes
szőr. Aznap este nem sokat voltam az ágyamban.
-
Ne is mondd. Fogalmam sincs kinek az ötlete volt a verseny.
- A
tied Niall. Az egész a te ötleted volt - nyújtotta ki felém a
nyelvét.
-
De legalább kaptál szép becenevet.
-
Azért mert megnyertem egy mogyoróevő-versenyt. Micsoda elismerés!
- kacagott fel velem együtt. A nevetésünket anya zavarta meg
azzal, hogy vár már minket a reggeli.
×
A
fürdőszobám előtt toporogva dörömböltem az ajtón, hátha
Faith végre ki jön onnan.
-
Faith, én is beszeretnék menni! Gyere már! - dőltem végül neki
az ajtónak. Így erősen meglepődtem, amikor hirtelen kinyílt.
-
Te komolyan befontad a hajad? - nevettem fel, amikor megláttam
Nuts-ot kijönni. Még fiatalabbnak tűnt, mint eleve. A nyuszis
pizsije miatt egészen hasonlított egy kislányhoz.
-
Nem tetszik? - bigyesztette le ajkait, mire azon módon lecsaptam rá.
-
Gyönyörű vagy - mondtam neki két csók között. Majd kislisszant
karjaim közül, és elindult a ruhája felé.
-
Elmentem akkor én is fürdeni - szóltam oda neki, mire felém
fordulva aprót bólintott.
Pár
perc múlva felöltözve léptem ki a fürdőből. Faith az ágyon
ült és rám várt már. Odaléptem hozzá és egy apró puszit
leheltem a szájára.
-
Mehetünk?
-
Persze - felelte, majd lehúzva magához, összeérintette a
homlokainkat - Nem izgulsz, ugye?
-
Dehogy! Inkább várom, hogy ott lehessek már - válaszoltam neki
mosolyogva. Tényleg vártam már.. De az izgulós részben nem
voltam biztos.
-
Ez a beszéd, Niall!
Beszálltunk
az autóba mindannyian, megint anya vitt minket, és ugyanúgy hátra
száműztek engem. Már nem is próbáltam ellenkezni.
Viszont
most az út sokkal vidámabban telt és próbáltam nem is gondolni
arra, hogy mi lesz a táborban.
Anya
megkönnyebbülten vezetett Faith mellett, nem kellett annyira
aggodalmaskodnia miattam és emiatt néha-néha hálás
pillantásokat vetett Faith-re.
Fel
sem tűnt, hogy megálltunk, csak amikor már anyáék szóltak, hogy
kikéne szállni.
-
Ügyes leszel - szorította meg a kezem Faith, anya pedig egy csókot
nyomott a fejemre. Én pedig elindultam a cuccaimmal.
×
Nem
akartam elhinni. Vagyis mégis. Ha tovább jutok az talán
hihetetlenebb lett volna. De megígértem Faith-nek, hogy erős
leszek és nem omlok össze. De nem bírom tovább. A könnyeim
megállíthatatlanul folytak az arcomon, ahogy elhagytam a színpadot.
A műsorvezető és a kamerás is követett, ahogy próbáltam
elsietni. Végül sikerült nekik megállítani, hogy kifaggassanak
mit érzek.
- A
legrosszabb dolog, ami történt velem az életben. Egy igenre
vártam, de nemet mondtak - mondtam nehezen, majd bocsánatot kérve
a pulcsimba temetkezve mentem tovább.
Kint
Faith és anya állt, és döbbenten nézték, ahogy kijövök. Oda
siettek mindketten hozzám, és én pedig egyszerre borultam
mindkettejük nyakába. Nem igazán tudták hova tenni a
viselkedésemet, éreztem, ahogy összenéztek a fejem fölött.
-
Én annyira akartam ezt. Annyira igyekeztem - magyaráztam nekik, de
mindketten csak csitítottak és nyugtatóan simogattak. Ott álltunk
a terem közepén. A mellettünk lévő srácnál már ott volt a
táskája, és indult már haza. Az ő szemei is könnyektől
csillogtak.
-
Bocsánat, te vagy Niall Horan? - kocogtatta meg a vállam az egyik
producer. Az arcom megtörölve a pulcsimba, bólintottam. - Akkor
gyere utánam.
Ránéztem
anyáékra, akik a kezeikkel intettek, hogy menjek már. Ott hagyva
őket a producer után mentem, és néhány srác csatlakozott közben
még hozzánk.
Egy
terembe vezettek minket, ahonnan ismételten szólítottak.
Újra
a zsűri előtt álltam. Mellettem volt még négy srác és még egy
nagyobb lány csoport. Fogalmam sem volt arról, hogy mi lehet itt.
Körbe-körbe nézegettem, hátha valaki tud többet, mint én. De a
többiek arckifejezése is azt tükrözte, hogy nem tudják miért
állunk itt.
Végül
Simon kimondta. Továbbjutottunk, mint egy csapat. Hihetetlen
boldognak éreztem magam. A mellettem álló sráccal egymás nyakába
borultunk, akkor tűnt fel, hogy ugyanaz a srác volt, aki mellettem
állt a táskájával. Majd hirtelen a másik három fiú is
csatlakozott a hatalmas ölelésbe.
2013. március 18., hétfő
Six
Niall
Hazel
csodálkozó tekintettel nézett rám, a szája elnyílt és a lába
is lecsúszott a kesztyűtartóról. Kíváncsian figyeltem, hogy mit
fog mondani. A várakozásomat a hátunk mögött lévő autós
dudálása zavarta meg. Felpillantottam a lámpára és az zölden
világított a szemembe, így gázt adva elindultam.
Vezetés
közben néha-néha Hazelre pillantottam, hátha mutat valami jelet
arra, hogy válaszol, de ez nem nagyon valósult meg.
Végig
csendben mentünk, még akkor sem szólaltunk meg, amikor beálltam a
garázsba.
Ahogy
sétáltunk az ajtóhoz, figyeltem fel arra, hogy Hazel cipője a
kezében van és mezítláb lépdel mellettem.
-
Fel fogsz fázni - jegyeztem meg neki a lábára mutatva, mire
hirtelen megfordult, én pedig neki ütköztem.
-
Nem baj, ha együtt lakunk, csak ápolsz, nem?- nézett rám,
miközben kezeit a nyakam köré fonta. Ajkain hatalmas mosoly ült
és a szemei is huncutul csillogtak.
-
Ilyen frappáns kérdéssel akartál válaszolni, igaz? - döntöttem
az övének a homlokom, mire ő bólintott. - Tényleg fel fogsz
fázni.
-
Beviszel? - kérdezte, miközben a hajtincseimmel játszott. Nem
válaszoltam a kérdésére, hanem a combjai alá nyúltam, és
felemeltem, mire az ő ajkait egy apró sikoly hagyta el és
szorosabbra fűzte karjait a nyakam körül. Lábait rákulcsolta a
derekamra és így vittem be a házba.
-
Várj, így az ajtót azt nem tudom becsukni - motyogtam a nyakába,
miközben nehezen megoldottam azt, hogy bemenjünk. Hazel lábait
lerakta a talajra, de a kezeivel nem engedett el. Miután sikeresen
végrehajtottam a műveletsort, Hazel várakozóan nézett rám, s az
ajkába harapott. Nem bírtam és nem is akartam türtőztetni magam.
Nekidöntöttem Hazelt az immáron bezárt ajtónak, és hevesen
csókolni kezdtem. Szerettem, ahogy az érintéseimmel apró
nyögéseket váltok ki Hazelből. Újból megemeltem, és felvittem
a szobába, miközben ajkaimmal a nyakát harapdáltam, ő pedig a
hajammal játszott.
Gyengéden
lefektettem az ágyra, és pár pillanatig tétovázva néztem rá. A
szemei csillogtak a vágytól és egy halk sóhajjal tudatta velem,
hogy hajoljak végre le hozzá. A felsőmet levéve magamról
hajoltam fölé, hogy miközben róla is lehámoztam a zavaró ruhát,
hogy gyengéd csókokkal hintsem be a testét. Hazel ujjai a hátamat
szántották és néha-néha beletúrtak a pici ujjak a hajamba.
A
szobát hamarosan elöntötte a forró, fülledt levegő és kéjes
egybeolvadó nyögéseink.
×
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgjs-JlnOIE-gORbx5pvg_C7MbbraQrUv5pVrUAGB22fK4KngstbxNUS_8dctadimUcql_Zp-4_3vRzHYiicGMsuNkGZevcSsAyRDy-OvqeG75yHr-I52AElSUvjKipK0qjTi4NszpXEE8/s320/old-clothes.jpg)
-
Hazel, ne menjünk le megnézni, hogy mit csinálnak? - kérdeztem
tőle, mire felém fordult. Haja szanaszét állt és az arca
kipirosodott. Már tegnap elkezdtük a pakolást, és az összes
cuccát a ruhákon kívül bedobozoltuk, azokat vitték most a fiúk.
Mára pedig a ruhák maradtak. Csak tudnám mit válogat...
-
Mindjárt, csak ezt még be akarom fejezni - felelt, majd
visszafordult a kupac felé.
-
Amúgy miért válogatod ki?
-
Amikre nincs szükségem azt odaadom valamelyik gyermeksegítő
szervezetnek.
Reagálni
se volt időm, mert kirobbant a szoba ajtó. Harry esett be rajta, és
landolt a földön. Vigyorogva felállt és a kezében lévő dolgot
meglengette.
-
Haz baby, szeretném ezt egyszer rajtad látni - mondta kaján
vigyorral. Ráfókuszáltam a tárgyra és döbbenten tapasztaltam,
hogy Hazel egyik csipkés alsóneműjét tartja a kezében.
Hazel
arca pipacsvörös lett hirtelen, és csak tátotta a száját hang
nem jött ki rajta. Harry ajkai erre még szélesebbre húzódtak,
ameddig meg nem látta az arckifejezésemet. A vigyor lehervadt az
arcáról, sarkon fordult és kiviharzott a szobából. A bugyival
együtt.
-
Menjünk le - mondta gyorsan, és azzal a lendülettel felpattant és
ki is ment.
-
Harry, rakd már le azt! - hallottam Liam hangját, mikor leértem én
is a nappaliba. A göndör hajú barátom még mindig vidoran
rohangált a kezében a ruhadarabbal. A többiek már nem is
próbálták elvenni tőle, csak Liam akarta fegyelmezni. Végül
megunva a játékot Hazel kezébe nyomta, miközben rá kacsintott. A
barátnőm elpirulva fordult el tőle, én pedig tátott szájjal
figyeltem a jelenetet.
-
Na végre - sóhajtott fel Liam, és oldalba bökve Harryt, elindult,
hogy kivigye az autóba a dobozt, amit fogott. Odalépdeltem
Hazelhez, miközben a többi fiú is Liam után sietett. Átkaroltam
hátulról és az államat a vállán támasztottam meg.
-
Mi volt ez az előbb? - próbáltam kedvesen megtudakolni tőle, s
közben belefújtam a nyakába.
-
Csak... csak Harry - Szerettem volna, ha tovább kérdezősködhettem
volna a dologról, de a nappali ismét megtelt a fiúk hangjával.
Egymás után hordozgatták a dobozokat a segítségemmel együtt,
Hazel pedig felment, hogy a ruháit tovább válogassa.
×
Este
fáradtan dőltünk be az ágyba. Az ágyunkba. Érdekes ezt mondani.
Alig fél órája végeztünk, és úgy döntöttünk, hogy már
semmit se fogunk csinálni. Az ágy pedig csábítóan hívogatott
mindkettőnket.
Hazel
hirtelen felém fordult és felkönyökölt az ágyon.
-
Holnap áthozom Mandarint is - Mandarin. A kutya. Teljesen kiment a
fejemből a kutyája. Szerintem feltűnt neki is, mivel nevetve
figyelt engem.
-
Elfelejtetted, igaz? - söpört ki egy tincset a hajamból.
-
Teljesen, ne haragudj - motyogtam neki. - És ő is itt fog lakni
velünk?
-
Hát elég valószínű.
-
Nem maradhatna anyukádéknál? - vigyorogtam rá, de Hazel fújtatva
rám nézett.
-
Nem! - ellenkezett velem, mire még szélesebb lett a vigyorom.
-
Akkor győzz meg róla.
Hazel
átvetette a lábát rajtam és lovagló ülésben rám ült, majd
lehajolt, hogy ajkait az enyémekre illessze.
-
Azt hiszem ez egy meggyőző érv lesz.
-
Az biztos - mosolygott bele a csókunkba. A csókot a Hazel
telefonjának csörgése szakította meg. Óvatosan lemászott rólam,
és mosolyogva felvette a készüléket. A plafont nézve hallgattam,
ahogy a bátyjával beszél. Vidám hangon ecsetelte neki a
beköltözését és közben fel-alá járkált a szobába. Néha-néha
rápillantottam, és elmosolyodtam, hogy milyen lelkesedéssel mesél.
Észre se vettem, hogy mikor rakta le a telefont és jelent meg
mellettem vigyorogva.
-
Chrisék az üdvözletüket küldik. És kérdezték, hogy mikor
látogathatnak meg minket. Itt. Felfogtad, hogy hm hozzánk jönnek
el? Ahol ketten lakunk?
-
Vagyis hárman, ha holnap elmegyünk a kutyádért - kotyogtam közbe
a beszédébe.
-
Tehát akkor már meg se kell győzzelek? - A mondatára felnevettem,
majd eldöntve őt az ágyon fölé hajoltam.
-
Azt azért nem mondanám - Majd megcsókoltam.
×
Mandarin
egy hatalmas kutya. Amivel nem is lenne gond, ha ilyen unalmas kutya
lenne, aki egész nap fekszik és élvezi, ha a gazdija simogatja. De
Mandarin egy igen aktív kutya, akit szerintem le se lehetne lőni,
annyira elemében van mindig.
Vidáman
döntött le a lábamról, amikor megérkeztünk a házhoz.
-
Mandarin... Mandarin! - hívogatta Hazel, de teljesen hiába. Végig
lett nyalva az arcom, amit nem igazán jutalmaztam, de mégis
nevetésre késztetett. Végül nagy nehezen lemászott rólam, és a
gazdiját vette célba, akinél kétszer nagyobb volt szerintem.
-
Azt hiszem kicsit lelkes - motyogta Hazel, miután Mandarin végképp
lenyugodott és csak mellettünk csóválta a farkát.
-
Csak egy kicsit - vigyorogtam rá. - Jól van, pajtás, remélem
tetszeni fog az új otthonod - hajoltam le a kutyához, aki erre a
mozdulatra kidőlt és várta, hogy simogassam a pocakját.
-
Szerintem nem lesz gondja az új hellyel - guggolt le Hazel Mandarin
mellé, hogy ő is meg dögönyözze.
-
Remélem is, vagy győzködhetsz rendesen, hogy maradjon -
vigyorogtam rá.
-
Mostanában nagyon túl van fűtve Mr. Horan.
-
És talán nem élvezi, Ms. Henderson? - kérdeztem vissza kacéran.
-
Azt nem mondtam - kacsintott rám, majd rárakva a pórázt
Mandarinra az autóig sétált vele. Vidáman siettem utánuk.
2013. március 10., vasárnap
Five
Halihó! Nagyon szomorúak vagyunk, hogy az égvilágon semmilyen visszajelzés nem jött egyetlen fejezethez sem. Így nem tudjuk eldönteni, hogy érdekel-e Titeket egyáltalán. Nagyon örülnénk, hogyha egy aprócska kis komment jönne, vagy bármi.
Mindenesetre itt van az ötödik fejezet. Kellemes Olvasást!
Niall
Hazel
már több, mint háromnegyed órája bent van a fürdőszobában, és
én az ágyamon ülve vártam rá. Pár percig idegesen doboltam a
lábaimon, majd felálltam és bekopogtam hozzá.
-
Mindjárt megyek - hallottam bentről az idegesnek tűnő hangját. -
Tényleg mindjárt, csak..
A
mondatát nem fejezte be, hanem hirtelen elhallgatott. Értetlenkedve
nyitottam be a fürdőmbe, ahol Hazel a kád szélén ült már a
ruhájában, így nem értettem miért nem jött már ki.
-
Kész vagy? - Hazel tágra nyílt tekintettel nézett rám. Hirtelen
azt hittem, hogy valami baj van. Odasétáltam mellé és leguggoltam
hozzá. Kezeimet a fedetlen combjaira tettem. - Gond van?
-
Ki fogsz nevetni - mondta egyszerűen, miközben kezével a haját
birizgálta.
-
Dehogy foglak - simogattam nyugtatólag, mire ő nagyot sóhajtva
elmondta a problémáját.
-
Félek.. - mondta végül.
-
Mitől? - kérdeztem, miközben a haját a füle mögé tűrtem. -
Nem fog senki megenni, tudják, hogy hozzám tartozol.
-
Tudom, de eddig olyan jó volt, hogy a háttérbe szorultam.
-
Ideje, hogy megcsodálják a barátnőmet - mosolyogtam rá, és
megpusziltam.
-
Már tudják ki vagyok, nem elég az?
-
Nem, azt szeretném, hogy a barátnőm elkísérjen a díjátadóra
és lássam mosolyogni - Hazel kissé túllelkesen reagált a
szavaimra és nagy lendülettel a nyakamba borult.
-
Jó, összeszedem magam és egy fél percen belül kész vagyok -
tolt ki az ajtón, miután mindketten felálltunk a földről.
Kitessékelésem
után leültem újra az ágyamra, és mosolyogva jutott eszembe, hogy
amikor Hazel neve először jelent meg az újságokban, akkor
mennyire megijedt. Akkor mondjuk a kanapén ülve simogattam a hátát,
hogy megnyugtassam.
-
Kész vagyok - jött ki végül sugárzó mosollyal, majd tovább is
libbent anélkül, hogy végig nézhettem volna rajta. Sietős
léptekkel mentem utána, hogy megnézhessem. Ő viszont a
koktélruhájában a konyhába ment, hogy szendvicset készítsen.
-
Én nem, de te igen - fordult felém, majd a székre mutatott, hogy
üljek le. Ez a lány tünemény. Meg sem érdemlem.
Rámosolyogtam,
amikor elém tett két szendvicset, ő pedig leült velem szemben.
-
Nagyon csinos vagy - dicsértem meg, mire apró piros folt jelent meg
az arcán. Mosolyogva nyugtáztam a sikeremet, majd beleharaptam a
szendvicsbe.
×
Végül
igen sietősen hagytuk el a házat, mivel késésben voltunk. De ez
legalább elterelte Hazel figyelmét, hogy hova is megyünk.
Villámgyorsan
száguldottunk végig az autópályán és szálltunk ki az aréna
előtt. Hatalmas tömeg volt már ott, így szorosan ráfontam az
ujjaimat Hazel csuklójára és behúztam az ajtón. Nyújtózkodva
kerestem a csapat tagjait, majd végül Hazel mutatta, hogy az egyik
asztalnál ülnek és mosolyogva integetnek. Elindultunk oda hozzájuk
és miután mindenkit köszöntöttünk, leültünk.
-
Haz baby, hogy ízlett a csodás vacsora? - fordult Louis egyből
felé.
-
Nem evett belőle - válaszoltam helyette, mire Louis felháborodottan
kapkodta a tekintetét rajtunk.
-
Kórházban voltunk - folytatta Hazel - Megakartam kóstolni tényleg
- nyugtatta Louist, aki igen szomorú lett a hírtől, hogy Hazel nem
evett a kajából. A többieket viszont jobban érdekelte a kórházas
sztori.
-
Mi történt? - kérdezte Liam egyből. Hazellel összemosolyogtunk,
majd biccentettem egyet, hogy mondja ő nyugodtan.
-
Mogyoróallergiám van, és Niallel mogyorós sütit ettünk. Így
miután csodásan feldagadt az arcom, bevitt a kórházba.
Louis
abbahagyva a siránkozását felkapta a fejét.
-
Honnan ismerős nekem ez a mogyorós dolog? - nézett körbe, de
mindenki kérdőn nézett rá. Csak tőlem kapott szúrós
pillantást.
-
Szerintem sehonnan, Louis - mondtam gyorsan, mire Hazel érdeklődve
pislantott rám. Eresztettem egy apró mosolyt, majd Harryhez
fordultam, hogy beszélgessek vele.
Fél
füllel hallottam, hogy Eleanor kedveskedve érdeklődik Hazel
hogyléte iránt. Utána nem is nagyon figyeltem a beszélgetésükre,
próbáltam inkább Harry szavaira koncentrálni.
-
Hazel ma nagyon csinos - jegyezte meg a göndör hajú barátom a
barátnőmre nézve. - Teljesen ki van virulva.
-
Igen, pedig nem igazán akart jönni - feleltem neki, mire érdeklődve
nézett.
-
Hogy-hogy?
-
Nem tudom, valahogy nem szereti a nyilvánosságot. Amikor először
hozták le az újságok a képeinket, napokig nem ment az utcára.
-
Ez érdekes, pedig rá egy rossz szó sem volt eddig. Lehet azért
nem bántják, mert a pici ír manó barátnője, és biztos olyan
aranyos és imádnivaló, mint te - nevetett Harry.
-
Nem vagy normális - nevettem vele együtt - Szerinted amúgy mekkora
esélyünk van ma nyerni?
-
Szerintem elég nagy. És ennek nagyon örülök. Kár, hogy egyedül
ünneplek majd este.
-
Már miért ünnepelnél egyedül? - néztem rá kérdőn. - Hisz itt
vagyunk mindannyian.
-
Jó, de mind hazamentek. Ti ketten Hazellel meg mindenki más is.
-
Mit csinálunk mi? - kapta fel a fejét a nevére Hazel és fordult
oda hozzánk.
-
Haza megyünk - jelentettem ki egyszerűen, mire Hazel arcán
hatalmas mosoly terült el.
-
Miért összeköltöztünk? - vigyorgott rám. Harry is elvigyorodott
és úgy nézett rám. Próbáltam egyikőjükre sem nézni és úgy
válaszolni.
-
Öhm.. szóval izé - nyökögtem össze-vissza - Ezt majd otthon
megbeszéljük.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgxloucNmUnN_-f851jY7ED6yplXkVH06ekhOk0hEiUTC0f7QaLFucRQD6W0ckfl07Lr_x1TpPD4ZETQ9j_iwcfmgbikcaE__dAyigQz8W-EXBAO9nTt0AE5wNS5xb6u1l4ENypegSw2HI/s320/Niall+Horan+Brit+Awards+2013+Red+Carpet+Arrivals+xSLA162wQ8Nl.jpg)
-
Valld be Niall, hogy összeakarsz költözni Hazellel, hisz süt a
szavaidból - mondta Harry.
-
Én - kezdtem a mondatot, de tekintetem akaratlanul is Hazel arcára
ugrott. Ajkai hatalmas mosolyra húzódtak és szemei csillogtak.
Nem akartam megbántani, így nem tudtam, hogy mit mondjak. Akartam,
hogy velem legyen mindig, de mégsem tudtam ezt kifejezni.
Végül
Hazel nyugtatóan a kezeimre rakta a kezét és végigsimított rajta
párszor. Közelebb hajolt és egy apró csókot lehelt az ajkaimra,
megkönnyítve így a helyzetemet.
Liam
heves integetése szakított minket félbe, miszerint kezdődik a
hivatalos ünnepség. Harry elmondása szerint a mi kategóriánk az
egyik legutolsó. Türelmesen hallgattuk végig, hogy melyik díjat
ki nyerte és néhány győztesnél lelkesen tapsoltunk.
Amikor
elérkezett a mi időnk, Hazel görcsösen szorította meg a kezemet.
Örültem, hogy itt van velem, és egy apró mosollyal
megajándékoztam.
Lelkesen
pattantunk fel mindannyian az asztalunknál, amikor elhangzott a
kijelentés a házigazda szájából, hogy a One direction nyert.
Egymás
után libasorban vonultunk fel a színpadra, hogy átvegyük a díjat.
Nem akartam elhinni, hogy ismét nyertünk.
×
Hazafele
az autóban Hazelt le se lehetett lőni. Vigyorogva nézett hol rám,
hol pedig ki az ablakon.
-
Annyira örülök nektek! - mondta mosolyogva, mikor kibontotta a
haját és a tincsei lágyan omlottak le a vállán. Valóban
elképesztően szép volt ma.
-
Te elhiszed, hogy megint nyertünk? - kérdeztem tőle vigyorogva,
mire megrázta a fejét.
-
Még szoknom kell a gondolatot. Azt hiszem nyugodtan elmondhatjátok
magatokról, hogy ti vagytok a legsikeresebb banda - mondta vidáman,
miközben lábait felrakta a kesztyűtartóra.
-
Amúgy megint nem én vezetek - jegyezte meg, mikor megálltam a
piros lámpánál, de nem igazán figyeltem rá. Befurakodott a
gondolataim közé, hogy miről beszélgettünk a díjátadón.
Ránéztem, miközben ő a ruhája szélével játszadozott. Rá
kellett jönnöm, hogy semmi rossz nem lesz abból, hogy mindig vele
vagyok.
-
Költözzünk össze.
Feliratkozás:
Bejegyzések (Atom)